Napóleon, avagy a majdnem igaz történet
Generációja egyik legsikeresebb filmrendezője, Ridley Scott és korunk egyik legnagyobb színésze, Joaquin Phoenix életre keltették a legendás francia hadvezért, hogy ne csak szuperhősöket kelljen néznünk kétszázmilliós költségvetésekből.
![Napóleon](https://ma7media.storage.googleapis.com/sites/default/files/styles/freeform_large_9_2x/s3/2023-12/napoleon.jpg?itok=l1TWLZ9O)
Napóleon történetét már sokan próbálták filmre vinni, de eddig minden próbálkozás gyengének bizonyult, és szinte azonnal feledésbe merült, amely pedig ígéretes lehetett volna, el sem készült. A legendás Stanley Kubrick éveken át dolgozott a világokat leigázó hadvezér történetén, amíg végül a kukában landoltak tervei a stúdiók érdektelensége miatt. A legnagyobb próbálkozásnak máig Abel Gance öt és fél órás epikus műve számít 1927-ből.
Most a megannyi történelmi sikerfilmet jegyző Ridley Scott döntött úgy, hogy leporolja Bonaparte régmúlt figuráját. Scott neve mindig nagy kérdőjelnek számít a mozikedvelőknél, hiszen egyszerre képes klasszikusokat és rossz filmeket legyártani egyaránt.
A leggyengébb láncszemnek a forgatókönyvet jegyző David Scarpa bizonyult, aki eddig meglehetősen középszerű és gyenge alkotásokat hozott össze, és az egyik fő cinkosnak számít a film eddigi vegyes fogadtatásában.
A két és fél órás játékidő magába kívánja foglalni Napóleon teljes karrierjét. Fiatal felnőttként ismerjük meg a francia forradalom hevének közepette, ahol épp Mária Antónia hercegnőt viszik lefejezni a nyaktilóra. Nem sokkal ezután megbízzák Toulon ostromának vezetésével, mely sikere után a fiatal tiszt karrierje elkezd végérvényesen emelkedni. Később megismerkedik Beauharnais vikomtjénével Jozefinával, kinek férje, a vikomt is a nyaktiló áldozatául esett. Kettejük manipulatív és hűtlen kapcsolata szerepel Scott történetének középpontjában.
Amit Scott a legjobban tud, arra itt sem lehet panasz, ugyanis a látványvilág valóban pazar, és a csatajelenetek is az alkotás kiemelkedő pontjait képezik.
Ugyan a film tartalmaz számítógépes effektusokat, mégis rengeteg helyen a rendező úgy döntött, inkább valódi embereket használ valódi helyszíneken, ami sokkal élethűbbé teszi minden egyes monumentális képsorát. A letaglózó képek mellett az általam eddig ismeretlen zeneszerző Martin Phipps is dicséretet érdemel, aki a címszereplő tragikus, de ugyanakkor kegyetlen és önző figuráját nagyszerűen volt képes zenéjébe önteni. Ha mindez elégnek bizonyulna egy újabb klasszis avatásához, a Napóleont azonnal írhatnánk be a mozi történelemkönyveibe, azonban a vizualitás, a hangulat vagy a zene továbbra is másodlagosnak bizonyulnak a filmművészetben.
A hitelességet illetően nem fogok különösebben elmerülni a történelmi bakikban, amikből mellesleg akad bőven. Úgy gondolom, egy művésznek a nézettség érdekében meg van engedve, hogy a valóságot felfújja vagy eltérjen tőle, ha az a művének kellő lendületet és drámát tud adni.
Jó példaként szolgál a filmben bemutatott austerlitzi csata, melyet Scott szerint a francia hadvezér szándékosan tervezett meg úgy, hogy az ellenség katonáinak a jégen át kelljen menekülniük, míg a való életben nagy valószínűséggel a puszta véletlen műve volt. Mindemellett az osztrák-orosz katonák száma, akik a jégen vesztették életüket is jelentősen el volt túlozva Napóleon közlései szerint. Ha a való életben nem is így történt, ekképpen bemutatni a hadvezér zsenijét egy kiváló húzásnak számított. Ugyanakkor megannyi más történelmi változtatás nem hoz magával különösebb jelentőséget, ami miatt Scott és Scarpa elképzelése inkább tudatlannak tünteti fel a két szakembert.
Két fő problémája van a műnek. Az első a központba helyezett romantikus szál Napóleon és Jozefina között, mely teljes mértékben érdektelen. Jogosan kérdőjelezhető meg a készítők döntése, hiszen egy olyan ember életét tárják elénk, kinek tömérdek érdekesség és kaland szorult rövid életébe, melyek mérföldekkel érdekesebbnek bizonyultak, mint a címszereplő tipikus “szeret, nem szeret” kapcsolata.
A kapcsolatorientált cselekmény miatt így Napóleon életének legtöbb kulcspillanatán végigszáguldunk néhány perc lepörgése alatt, és az érdekesebb pillanatok enyhe túlzással ugyan, de háttérzajként funkcionálnak.
Még a toxikus kapcsolat teljes mellőzésével is szinte lehetetlen feladat lett volna a hódító teljes pályafutásának részletesebb és magával ragadóbb bemutatása, amivel rá is mutatott a második legnagyobb problémára, a túlzott kapkodásra. A sietés miatt több jelenet is üresjáratként szolgál. Például a piramisok csatája, amit Napóleon az oszmánok és az egyiptomi mamelukok ellen vívott, kiválóan fel van vezetve, de amint ráhangolódunk repülünk is tovább a következő helyszínre. Kihatása nincs a cselekmény további részeire, ezzel pedig nem válik többé pár imponáló képsornál.
Utolsósorban a színészek mellett sem szabad elmenni. Joaquin Phoenix Napóleon szerepében, és a Jozefinát alakító Vanessa Kirby sok helyen dicséretet kaptak alakításukért. Phoenix kiváló színész, de nagyjából a tőle megszokott karaktert játszotta, és közel ötven évesen nem is illett a húszas és harmincas éveiben járó Bonaparte szerepére. Kirby úgyszintén tehetséges színésznő, de a maradandóság az ő részéről sem érződött. Ráadásul Kirby több mint egy évtizeddel fiatalabb Phoenixtől, a valódi Jozefina pedig öregebb volt Napóleonnál.
A Napóleon egy nézhető és élvezhető alkotás, de klasszikust ne várjunk tőle. Scottnak ezúttal nem sikerült jól behatárolnia az érdekes alapanyag valódi esszenciáját, megkérdőjelezhető döntései pedig aláásták műve valódi értékeit.